Растајемо+се...

=Растајемо се...=

Тешко ми је, осам година није мало. Нећу да спомињем лоше успомене, само оне добре, оне због којих моје срце жали за временом које брзо пролази, за мене пребрзо.

Лете месеци, прошло је наше време. Она времена неслагања још давно несташе. Ви ми нисте породица, ви сте више од тога. Породица је уз мене цео живот, али вас знам (само) осам година, а то је за мене довољно да ми се неко тј. више вас пришуња у срце, да изазове овај бол због растанка. Знам, сви кажу као: „Увек ћу вас памтити” или „То никада нећу заборавити”. Мислим да није тако. Када се растанемо, сви иду даље, нови другари ће потиснути сећање на старе. Управо због тога, не желим да вас заборавим, плашим се тога, страх ме је како да идем даље кроз живот кад нема вас да ме подржите. Можда глупаво звучи, али такође ће ми недостајати и сви радници школе: од теткице, па до директора.

Сви једва чекају распуст, ја не. Више волим време да проводим у школи, па макар на сваком часу имала контролни, него да седим код куће или да идем у град. С поносом могу да кажем да припадам одељењу VIII2.

У школи сам научила прва слова, први пут сам се посвађала са другарицама. У школи сам се први пут заљубила.

Не желим да ређам ко ми је важнији од пријатеља. Све их једнако волим, иако ме неки више разумеју, а неки мање. Ви сте део мог живота, на желим да мислим како ће бити оног дана на матури када се будемо растајали. Боље је да уживамо у овим задњим месецима које ћемо провести уз пријатеље, које ћу провести уз моје, једине, праве пријатеље.

Посвећено мом одељењу,VIII2.
 * Александра Стошић VIII2**