То+дрво+ће+ме+увек+подсећати+на+детињство

У мом дворишту је до прошлог лета расло прекрасно, разгранато стабло ораха. Њега више нема, али радо га се сећам. Иза куће, на средини дворишта био је један огроман орах. Још када сам проходао волео сам да се играм под њим. Прво сам возио трицикл око њега, изводио разне лудорије, а када сам мало порастао и научио да се пењем на гране, онда сам непрестано висио са њих. Пео сам се тако високо, да је моја мајка, кад год би ме тамо затекла, викала и жмурила док не сиђем, јер није могла да гледа како висим са грана. Било ју је страх да не паднем. Тај њен страх се једног дана остварио. Моја сестра се попела на дрво и није знала да сиђе. Ја сам се као веома искусан попео да јој покажем како се силази. Допузао сам на грану на којој је она седела и десило се: крц, бум, трас... Обоје смо на земљи. Грана је пукла и ми смо завшили каријеру пентрачења. Мајка нам је строго забранила да се пењемо и на најнижу грану. Али, онда смо мало порасли, па је тата купио огроман базен на надувавање. Поставили смо га испод ораха. Имали смо топлу воду, а у хладу орахових грана могли смо да пливамо и купамо се колико смо хтели, а да не изгоримо. Два лета нам је орах служио као огроман сунцобран. Под њим смо поставили лежаљке и столице. Чак смо и звучнике окачили о гране тако да нам је из крошње свирала музика док смо се ми излежавали у њеној хладовини и играли карте са друштвом. Онда је тати досадило да стално пере, пуни и празни базен па га је продао. Следећег лета нам је стабло служило као једна статива гола, а друга статива су биле наређане цигле. Тако сам са својим друговима играо мали фудбал. Више се нисам пео, али сам по неки пут умео да се заљуљам на некој грани. Волео сам и да скупљам орахе када опадну и да их крцкам и једем. А онда је дошао и тај дан. Мом оцу је „пало” на памет да је орах превише велики и да му корење може доћи до куће, завући се испод темеља и изазвати неко оштећење, па је решио да га посече. Сећам се тог дана. Киша је падала. Два човека су дошла да га посеку. Иако сам већ био велики, сузе су ми кренуле на очи. Отичао сам до стабла и снажно га загрлио. То је трајало све док мама није приметила да ми је баш тешко да се опростим од ораха. Утрчала је у кућу, узела фотоапарат и овековечила мој рацтанак од ораха. Та фотографија заузима посебно место у мом албуму. На место некадашњег ораха остао је пањ, на који понекад седнем и присетим се свих несташлука и испричаних вицева, тајни и прича које је само тај орах чуо и однео са собом у незаборав. ** Иван Табаковић, VII 4 **
 * То дрво ће ме увек подсећати на детињство **